Мястото, наречено Баница - Мусакова, Елисавета (Годишник на Софийския университет "Св. Климент Охридски" - Исторически факултет, 2019)
В ръкописа, известен като Евангелие от Баница, колофонът на свещеник Йоан разкрива, че той е завършен в „Свети Никола, в мястото, наречено Баница“. Беньо Цонев предположи, най-вече въз основа на филологически данни, че този уж подробен коментар се отнася до село Баница край Враца (Северозападна България) и неговата църква „Свети Никола“. Всъщност ученият разглежда и други местности със същото име, но в крайна сметка той, както и всички други изследователи след него, приемат Врачанската област като най-роботното място на произход на ръкописа. Нещо повече, някои автори причисляват Баница към литературните центрове, свързани със столицата Тамово. Не само особеностите на кодекса, но и липсата на данни за каквато и да било преписваческа дейност в Баница или в самата Враца в края на XIII или началото на XIV в. налагат да се направи опит да се потвърди или отхвърли атрибуцията на Цонев. Изхождайки от неясното споменаване на „Свети Никола“ (църква или манастир?), проиематичното съществуване на книжовен център или в/до селото и данните за гръцките заглавия (на кирилица) на евангелията от Лука и Йоан, авторът на настоящата статия преразглежда въпроса за произхода на ръкописите. Доколкото са проучени източници, нито едно от предложените решения - днешните села Веви край Флорина и Карие край Сепеш, метохът Баница на Атон и замъкът Банища край Бачковския манастир - не се оказа задоволително; така че аргументите на Цонев остават валидни. Причината за това изследване се крие в промяната на гледната точка: евангелията от Баница вече не трябва да се разглеждат като доказателство за селище с книжовна дейност, а като отправна точка за доказване на произхода и установяване на характеристиките на предполагаем център в зоната на културните контакти. Само по този начин ще бъде обосновано мнението на Наумов и Скоморохова за литургичната новост на рубриките и ранната датировка на ръкописа или твърдението на Вакарелска за по-късния му състав в средата на XIV в. и принадлежността му към групата евангелия, съхраняващи забележително архаична текстологична традиция.