Революционното движение във Вардарска Македония (1914-1915) - Гоцев, Димитър (Годишник на Софийския университет "Св. Климент Охридски" - Исторически факултет, 1981)
Известно е, че Балканските войни не само не разрешават, но още повече заплитат и усложняват националния въпрос на Балканите. Вместо очакваното освобождение, за което води десетилетни въоръжени борби и дава неизброими жертви, българското население във Вардарска и Егейска Македония попада под ново национално робство. Сръбската и гръцката монархическа буржоазия още с влизането си в Македония (през октомври 1912 г.) започват да провеждат политика на пълно отричане и преследване на българската народност, за нейното бързо посърбяване и погърчване. Тази политика предизвиква незабавна и остра реакция и съпротива от страна на българското население. До навечерието на междусъюзническата война съпротивата се изразява главно чрез пълно бойкотиране мероприятията на сръбските власти. В това време (ноември 1912-юни 1913 г.) биват изпратени десетки меморандуми и изложения от ЦК на ВМОРО, от окръжните революционни комитети, от представителите на българското население на всички градове и по-голями селища, окупирани от сърби и гърци, до българското правителство и до правителствата на великите сили. В тях българите от Македония настойчиво апелират и молят да не бъде допуснато разпокъсване на Македония, да не бъдат оставени под сръбска и гръцка окупация, като най-категорично настояват цяла Македония да бъде обединена с България.