Старобългарското историко-летописно творчество от средата на IX в. до началото на XI в. - Каймакамова, Милияна (Годишник на Софийския университет "Св. Климент Охридски" - Исторически факултет, 1982)
Конверсията на българите към християнството определя развитието на създаването на хроники в България от втората половина на IX век до началото на X век. По това време тя се обогатява по жанр. В края на IX век в България се появяват съкратени хроники на световната история. Те имат особено голямо значение за разпространението на историческото познание в обществото по времето на старобългарския език. От този жанр са запазени произведения, известни под името „Нстоrнкнн .зь. Б[ог]ь. въкратце,", написани от епископа Константин Преславски и „иМтопнсь.ць. съкrь.тъц1." Заедно те отразяват една от тенденциите в реорганизацията на българската историческа мисъл след приемането на християнството.През този период съкратената форма на хрониките, характерна за България в края на VII и първата половина на IX век, също продължава своето развитие. Тя намира отражение в надписите на хрониките и в колофоните. Тези паметници са допринесли за укрепване на българското народно съзнание. Най-известните са: „Надписът на жупан Димитър" от 943 г. и „Надписът на цар Иван Владислав". В съдържанието на хрониките важни места заемат „историческото журналистика" и историческото повествование. Авторът е изследвал произведенията „О пнсмн11,хъ ЧfЪНОfН.Зць. J(fь.Бfь.", разказа „Чудото на св. Георги с българина" и „Легендата за кръста от желязо".Произведението „О пнсм~н1,хъ ЧfЪНОfН.Зць. КfЬ.БfЬ." е изучавано като историческо журналистика, което има най-голяма стойност за този период. То се оказва истинска апология на славянското дело. Историческите разкази „Чудото на св. Георги с българина" и „Легендата за кръста от желязо" показват, че част от историческата литература от края на IX и началото на X век започва да придобива по-голяма популярност. В съдържанието на хрониката-художествената литература влизат и някои произведения от църковната литература от периода на старобългарския език: първата биография на Наум, детайлната биография на Климент Охридски и биографията на 15-те мъченици от Тивериопол от Теофилакт Охридски, както и речта на Презвитер Козма срещу богомилите. Мястото на тези литературни произведения, включващи елементи на хрониката, в историята на хрониките от периода на старобългарския език винаги се определя от наличието на исторически данни. Няма съмнение, че техният външен принос разширява и задълбочава възприятието за съдържанието и формите на българската хроникално-историческа традиция от края на IX до началото на X век. Тяхната историческа основа се търси в особеностите на съставянето им, в ограниченото количество елементи на хрониките и в тяхното съдържание.Преведените византийски хроники играят особено важна роля за формирането на историческата литература като такава в периода на старобългарския език. Благодарение на тях хрониките на Йоан Малала, Георги Монах-Амартол и Георги Синкел получават по-широко разпространение; чрез сравнителен анализ на гръцките и славянските текстове се посочват основните различия в преводите на хрониките на старобългарски език.В последната част на изследването, посветена на влиянието на традицията на историческата хроника на старобългарски език върху „Поссть. Рfмшных мт", се прави опит да се докаже старобългарският произход на произведението „Скь..зr..нт о ПfНМЖ~ннн кннrъ" и да се конкретизират, доколкото е възможно, старобългарските източници, които са взели участие в създаването на най-старите руски хроники. Чрез сравнителен анализ се предполага, че кратките данни, свързани с управлението на царете Борис и Симеон, най-вероятно са взети от превод на старобългарски на хрониката на Георги Монах.**