Годишник на Софийския университет "Св. Климент Охридски" - Исторически факултет
Годишникът е най-старото периодично издание на Софийския университет, излиза за първи път през 1905 г. и играе важна роля в академичния живот на университета. Списанието е авторитетна трибуна, която позволява на публикуваните в него автори да запознаят академичната общност със своите изследвания и постижения. От 1977 г. Историческият факултет публикува свое издание на Годишника, в което биват поместени материали на утвърдени учени от България и чужбина, както и на млади изследователи, представящи резултатите от първите си изследвания. Сред сътрудниците са проф. Александър Фол, акад. Васил Гюзелев, проф. Николай Генчев, проф. Крумка Шарова, проф. Георги Бакалов, проф. Милчо Лалков, проф. Цветана Георгиева и много други. В съвременността редколегията на списанието дава предимство на широк обхват от исторически теми с дискусионен характер, изследвания базирани на разнообразни методи и похвати, с използване на богат спектър от източници и документи; приемат се и проучвания, финансирани по проекти. Поощряват се материали от млади учени, които се публикуват в раздел Дебюти. Списанието дава възможност за публикуване на мнения и рецензии, представени в рубриката Отзиви; от т. 108 ГСУ-ИФ разполага и с рубрика In Memoriam. Редколегията призовава авторите да се запознаят с изискванията за публикация в списанието и стриктно да ги спазват. Авторските права са защитени под условията на лиценза CC BY 4.0.
Университетско издателство "Св. Климент Охридски"
Годишник на Софийския университет "Св. Климент Охридски" - Исторически факултет (ГСУ-ИФ). Кратък наръчник по цитирането (PDF) Стилистика за цитиране (CSL)
Професор Людмил Гетов е сред онези редки личности, които съчетават учен, ръководител и човек с изключителна нравственост. В дългогодишната си кариера – като ръководител на Катедрата по археология (1976 – 1993) и декан на Историческия факултет на Софийския университет (1983 – 1984; 1989 – 1993) – той проявява мъдрост, умереност и уважение към другите, които древните гърци наричаха софронисмос. Като преподавател остава обаятелен лектор, търпелив наставник и вдъхновяващ пример за поколения археолози и историци. Неговите ученици пазят спомена за внимателния учител, който умееше да изслушва, насърчава и задава въпроса: „Всъщност няма ли все пак да го напишеш?“. Изследванията му върху тракийските погребални практики и амфорните печати от Кабиле свидетелстват за научна прецизност и широко мислене. Спокойствието, доброжелателността и човешката му почтеност остават неговият най-ярък белег.
Авторски права (c) 2025 Костадин Рабаджиев https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Болестите в Сардинския експедиционен корпус в Крим (1855-1856 г.)
Студията разглежда трудностите на Сардинския експедиционен корпус в Крим, свързани с различните заболявания, които поразяват тази военна единица по време на участието ѝ в Кримската война. Проследяват се ходът и мащабът на болестите в армията, разбиранията на сардинските лекари за същността им и прилаганите лечения. Използвани са различни извори, като в основата на изследването стоят редица досега неизползвани материали, публикувани през 50-те години на XIX век във „Вестник по военна медицина на Медицинския корпус на сардинската армия“. От направеното изложение се заключава, че в някои отношения сардинската военна медицина от времето на Кримската война e на нивото на предишните столетия. От друга страна, при лечението и превенцията на някои болести се наблюдава значителен напредък, а зародилите се нови идеи за произхода и разпространението на болестите предизвикват ожесточени дебати в научната общност. Обърнато е и внимание на статистическите данни за смъртността и броя на жертвите при различните болести в Сардинския експедиционен корпус.
Авторски права (c) 2025 Христо Стайков https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Проф. д.и.н. Георги Наумов (1933 – 2025) е изтъкнат български историк и университетски преподавател в Софийския университет „Св. Климент Охрид-ски“. Завършва специалност История през 1961 г., защитава докторска дисертация през 1968 г. и придобива степента „доктор на историческите науки“ през 1980 г. Ръководител на Катедрата по история на БКП (1982 – 1990) и декан на Историчес-кия факултет (1984 – 1987). Основните му научни изследвания са посветени на политическата история на България между двете световни войни. Сред по-значи-мите му трудове се открояват Работническата партия в България (1927 – 1939) и Александър Цанков и Андрей Ляпчев в политиката и държавното управление. Отличен е с орден „Кирил и Методий“ – II степен, и с юбилейния медал „100 години Софийски университет (1888 – 1988)“.
Авторски права (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Един различен поглед върху събитията през 1923-1924 г. Веселин Янчев, „Армия, обществен ред и вътрешна сигурност. Септември 1923 година. Провалът на едно поръчано въстание“
Отзив за монографията на проф. д.н. Веселин Янчев „Армия, обществен ред и вътрешна сигурност. Септември 1923 година. Провалът на едно поръчано въстание“, публикувана от Университетско издателство „Св. Климент Охридски“, София, 2023. ISBN 978-954-07-5641-7. ISBN (Online) 978-954-07-5642-4. Изследването на проф. Янчев проследява начините, по които армията участва в опазването на обществения ред през бурната за Бъл-гария 1923 г. Тогава, по заповед на Коминтерна в Москва, българските комунисти подемат едно неподготвено, ненужно и предварително обречено на провал надигане срещу властта. Военните, които са призвани по Конституция да пазят мира в страната, се намесват – къде успешно, къде не толкова. На използваните от тях методи, на резултатите, които постигат, е посветена тази книга. В нея е обърнато сериозно внимание на въпроса: Дали властта може да си позволи да действа, нарушавайки законите? Кой преценява дали това е необходимо? Не на последно място, в монографията са развенчани множество митове относно Септемврийското въстание, които са дълбоко залегнали в бъл-гарската историография. Целенасочено героизирано в научната и художестве-ната литература, същото събитие придобива съвсем различен облик на страниците на това забележително изследване.
Начални страници и съдържание, последни страници
Настоящият том представя интердисциплинарен корпус от изследвания, които разглеждат историческото развитие на Балканите в широк времеви и методологически регистър — от генетичната история на средновековните популации до социалните трансформации на обществата в ХХ век. Историческите статии се фокусират върху ключови политически, военни и религиозни аспекти на Средновековието, включително интеграцията на Македония в българската държавност при Калоян, кръстоносните походи и латинската експанзия в региона, ролята на Вилардуен, динамиката на военноморските сили в Средиземноморието, както и религиозни и дипломатически взаимоотношения между византийската и българската традиция. В паралел с това антроположките и етноложки изследвания предлагат подробни полеви наблюдения върху идентичности, езикови практики, миграции, екосреда и модели на съжителство между хора и животни по поречието на Дунав, включително специфични свидетелства за общности като власите, евреите и ромите в регионален контекст. Включените рецензии и мемориални текстове допълват изданието чрез критическо осмисляне на научни приноси и чрез почит към авторитетни фигури в историческата наука. Така томът демонстрира съвременен подход към историята като поле на диалог между биологична, културна и социална перспектива, осигурявайки цялостен научен поглед върху дългосрочните процеси на трансформация на балканските общества.
Редакторско слово за Том 108, съдържание и нови елементи
Редакторско слово за том 108. от ГСУ–ИФ и за свързаните с него нововъведения.
Годишник на Софийския университет „Св. Климент Охридски“ – Исторически факултет
Палеогеномни наблюдения върху населението в различните части на Средновековна България и връзката му със съвременните балкански популации
Резултатите от от анализа на древна ДНК демонстрират, че трансформацията на балканските популации през Ранното средновековие представлява процес на постепенна интеграция и преобразуване, а не внезапна, еднократна подмяна на популациите. До аналогични заключения е достигнала преди шестдесет години В. Тъпкова-Заимова, като е формулирала хипотезата си след анализ на данни от средновековните писмени източници. Изледването ни демонстрира популационна идентичност между образците от Ряхово и образците от Битоля (IX – X в.), които показват близост при моделиране и са резултат от смесване на централноевропейски, възможно протославянски компонент (47 – 49%) с балкано-римски компонент (36 – 42%) и степен, възможно сарматски компонент (11 – 14,6%). Тази популационна близост между индивидите от два географски отдалечени некропола от централните части на Първото българско царство предполага наличието на относително хомогенна популация в рамките на държавата още в началото на X в., откогато датират образците. Степента на смесване варира от регион до регион, с градиент на леко намаляване на степния компонент от север на юг и от изток на запад, но процесът води до формирането на нова, стабилна популационна структура, универсално представена в некрополите на Централните и Източните Балкани. Тази структура, след етап на постепенно формиране през Ранното средновековие, се отличава със забележителна устойчивост в продължение на следващите 1000 години и е останала непроменена до днес. Процесът на популационна трансформация, който е довел до съществуването на съвременната българска популация, има дълбоки корени в римската епоха и е продължил през целия период на Великото преселение на народите, създавайки генетична основа, чиито характеристики се срещат, освен в съвременната българска популация, и в съседните на България съвременни балкански популации, като популацията на Северна Македония.
Авторски права (c) 2025 Светослав Стамов, Тодор Чобанов https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
На 20 март 2025 г. ни напусна проф. д.и.н. Петър Ангелов – изтъкнат български медиевист, дългогодишен преподавател и ръководител на катедра „История на България“ при Софийския университет „Св. Климент Охридски“. Той ще бъде запомнен като забележителен лектор, изключителен разказвач и учен с международен авторитет, чиито изследвания върху Българското и Византийското средновековие очертаха нови посоки в историческото познание. Сред основните му трудове се открояват монографиите: Средновековна България и нейните съседи (дипломация и взаимни представи); Слуховете в средновековна България; Страхът в средновековна България и Дипломатическа практика и церемониал в среднове-ковна България. Проф. Ангелов съчетаваше висока научна взискателност с човешка доброта, скромност и неподправен академичен дух. С делото си той остави трайна следа в българската историческа наука.
Авторски права (c) 2025 Георги Николов, Ангел Николов https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Присъединяването на историко-географската област Македония към българското царство при управлението на Цар Калоян (1197–1207)
В настоящата работа е разгледано поетапното освобождение на историко-географската област Македония от цар Калоян в контекста на военните действия на българския владетел срещу Византия и Латинската империя и водената от него политика на приемственост с ранносредновековната българска държава. Представени са някои градове и крепости, в които е установена българска военноадминистративна и църковна власт: Скопие, Просек, Верея, Мъглен и др. Отделено е важно място на опита на цар Калоян да унищожи Солунското кралство през 1205–1207 г.
Авторски права (c) 2025 Тервел Попов https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Нови проучвания по въпроса за венецианското участие в Четвъртия кръстоносен поход и създаването на Латинската империя
Честването на 800-годишнината от превземането на Константинопол доведе до публикуването на голям брой разнообразни изследвания. В последвалите десетилетия интересът към балканската история в периода от началото на XIII в. не намалява. Фокусът на настоящото изследване е върху скорошни публикации по темата за участието на венецианците в разпределението на земите на Латинската империя и по-специално в битката при Адрианопол през 1205 г. Трудовете на Томас Мадън и Шърбан Марин се открояват като най-полезни. Към заключенията им авторът добавя собствени наблюдения върху някои малко известни венециански ръкописи и печатни текстове.
историография за Четвърти кръстоносен поход
Венецианска хронография – развитие в периода 13-16 век
събитията от 1204-1205 г. отразени във венециански писмени извори
промени в начина на представяне на образа на дожа Енрико Дандоло и битката при Адрианопол
Българска средновековна история – ХІІІ в.
Жофроа дьо Вилардуен и военната дейност в Латинска Романия в началото на XIII век
Статията се фокусира върху хрониката на Жофроа Вилардуен – един от най-видните летописци на Четвъртия кръстоносен поход, описал завладяването на Константинопол от латинците през 1204 г. и последвалите събития в земите на Латинска Романия (бившата Византийска империя) в началото на XIII век. Задачата на автора е да систематизира основна информация за войната и воюването в хрониката на Жофроа Вилардуен и да анализира информацията в сравнение с други писмени и археологически данни. Авторът насочва вниманието си върху числеността на войските, въоръжението, бойния ред, стратегията и тактиката на латинците, техните съюзници и наемници, както и съответната информация за техните противници в земите на Романия. Накрая авторът потвърждава надеждността на „Завладяването на Константинопол“ като източник за войната и военното дело в изследвания период.
Морските сили на Морейското княжество при Шамплит и Вилардуените (1205–1278)
През втората четвърт на XIII в. флотът на Морея оказал няколко пъти помощ на латински Константинопол. Морските сили на княжеството обаче невинаги били толкова впечатляващи. В първото десетилетие от съществуването на Ахая неговите владетели дори не разполагали със собствен флот, а разчитали на наемането на малък брой кораби за кратък период или на подкрепата на Венеция, особено след договора от Сапиенца (1209). В следващите десетилетия нарасналите финансови възможности на принцовете, рекрутирането на местни гърци за екипажи, както и използването на морските сили на други латински феодали, позволили на ахейските владетели да изградят малък, но постоянен флот и периодично да договарят значителен брой кораби за осъществяване на важни морски операции. Териториалните загуби от 60-те години нататък и военните конфликти с възстановената Византийска империя отслабили княжеството и намалили както финансовите му ресурси, така и възможностите да екипира кораби. Въпреки това, то запазило ограничени собствени морски сили, доказателство за което намираме и в появата на служител с титла адмирал в администрацията на страната след края на управлението на Вилардуените. Тогава започнал нов етап, в който княжеството разчитало предимно на подкрепа от флота на Кралство Сицилия и на Венеция.
Латински дезертьори в армиите на местните балкански владетели (1210–1238)
Основната цел на материала е да анализира избрани изворови данни, които съобщават за преминаването на войници от армията на Латинската империя в лагера на нейните балкански противници в периода между 1210 и 1238 г. Текстът се спира подробно върху информацията по темата, съдържаща се в съвременни на събитията източници, между които писма от кореспонденцията на римските папи Инокентий III (1198–1216) и Григорий IX (1227–1241), латинския император Анри дьо Ено (1206‒1216), римуваната хроника на Филип Мускес (пр. 1220 – 1282) и др. С помощта на съвременните научни методи авторът предлага реконструкция на събитията и причините за преминаването на латинските бойци на страната на местните владетели.
Политическа и военна история на Латинската империя
Второто българско царство и поствизантийските държави на Балканите и Западна Анатолия
Авторски права (c) 2025 Владислав Иванов https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Писмото на деспот Яков Светослав до митрополит Кирил III в контекста на религиозната политика на Балканите през XIII век
Деспот Яков Светослав е сред най-интересните фигури в българската история през XIII в. Доказателство за големия му авторитет е и фактът, че той изпраща на Киевския митрополит Кирил III препис от Номоканона с коментари от Йоан Зонара. Книгата съдържа бележка от един от преписвачите, Йоан Драгослав, както и писмо от Яков Светослав до митрополита. Въпреки различните мнения, трябва да се приеме, че преписът от Номоканона датира от 1262 г. Оригиналът на юридическия сборник не е запазен, но няколко по-късни негови преписа поместват бележката на Йоан Драгослав и текста на писмото на Яков Светослав. Писмото на деспота е използвано като източник за неговата личност и произход, но съдържа и друга ценна информация. Написано е в период, когато византийският император е склонен да сключи уния с Римската църква, а местните църкви се опитват да отстояват своята независимост след възстановяването на империята. Поставено в по-широк контекст, писмото на Яков Светослав е източник за сложната религиозна политика на Балканите през XIII в.
стремеж на поместните църкви към самостоятелност
Благодеяния и гонения на византийския император Михаил VIII Пaгалеолог срещу българския светогорски манастир „Зограф“
Традиционната позиция на светогорския манастир „Зограф“ спрямо византийския император Михаил VIII Палеолог е, че, желаейки да наложи на свeтогорските обители уния с римокатолическата църква, той и патриарх Йоан Векос са предприели гонение срещу непоколебимо православните зографски монаси и са изгорили 26-ма от тях в манастирската кула. Същевременно обаче, в зографския средновековен архив се пазят няколко документа на въпросния император, които потвърждават и узаконяват собствеността на българския светогорски манастир. Te разкриват, че през 1266-1267 г. монахът Теодул от „Великата Лавра“ на св. Атанасий Атонски е представил на севастократора на Солун, Константин Торникий, фалшив документ, с които Михаил VIII уж разпореждал на Торникий да реши един имотен спор между Зограф и Великата Лавра в полза на последната и да унищожи всички зографски документи, засягащи спорния имот. Въпросният фалшификат вероятно е дал начало на неприкритата неприязън на зографското братство спрямо Михаил VIII, която по-късно е била представена като съпротива срещу неговата проуниатска политика спрямо папите.
унищожаване на Зографския манастирски архив през 1267 г.
конфликт за земя между Зограф и Великата Лавра
документална измама от страна на Великата Лавра
Михаил VIII Палеолог потвърждава зографски имот край устието на Струма само 6 месеца след предполагаемото мъченичество на 26-та зографски монаси
византийска палеография и документалистика
изучаване на светогорските средновековни архиви
Образът на България на Парижката мирна конференция (29 юли – 15 октомври 1946 г.) през погледа на испанския вестник „Ла Вангуардия еспаньола“
Настоящото изследване има за цел да проследи представянето на образа на България по време на Парижката мирна конференция (края на юли – средата на октомври 1946 г.) от испанския вестник „La Vanguardia Española“, който работи в условията на цензура, наложена от диктатурата на Франко, която в непосредственото минало е имала силни симпатии към победената хитлеристка Германия и негативни чувства към сталинсткия СССР. За вестника България е агресивна страна, силно зависима от Москва, която не заслужава значителни промени в границите си, най-вече в полза на Гърция.
межународни отношения след Втората световна война
Динамика на идентичностите по примера на власите от Видинския регион
Проблемите на идентичността продължават да бъдат актуални теми в етноложките и антроположките изследвания, доколкото социално-икономическите реалности и през XXI в. постоянно поставят човека на изпитание. Една от стратегиите за оцеляване на отделния индивид е да потърси опора в общностите, много често стъпвайки на исторически обусловени маркери като общност на езика, споделено общо минало, единен териториален обхват на обитаване, локална култура, обичайно-обредна система. В хода на настоящото изследване ще бъдат сравнени резултати от проведено проучване от средата на 90-те години на ХХ в, когато имах възможност да попадна в експедиции на проф. Иваничка Георгиева във Видинско, както и резултати от теренно-етноложко проучване, проведено през 2023 – 2024 г. и финансирано по проект „Динамика на идентичностите в Дунавския регион“. В центъра на изследването са идентичностите на власите от Видинския регион. Представят се аспекти от проявлението на тяхната идентичност, която отчита сложната икономическа и демографска ситуация в Северозападния регион на България.
съвременни репрезентации на народната култура
Войводовските идентичности на пресечната точка на интерпретативните парадигми
Статията изследва село Войводово, разположено в Дунавския регион, Северозападна България. Авторите разглеждат колективните идентичности на войводовчани преди преселването им в Чехословакия след Втората световна война. Основано от протестантски семейства от румънския Банат, говорещи чешки език, Войводово традиционно е определяно като етноконфесионална общност. Авторите анализират това гледище и показват, използвайки основно писмените спомени на Петър Клепачек, който е по произход от Войводово, че макар вярата да е основният фактор, формиращ колективната идентичност на жителите на селото, в него все пак е било възможно човек да не бъде вярващ. Според тях религиозният „речник“ се използва като символно средство при общуването в контекста на различни взаимоотношения. Вярата предоставя поле за разрешаване на спорове от нерелигиозен характер, така че дори тези, които не са религиозни (вярващи), проявяват уважение към предимството, което ѝ се отдава в символен план.
Биокултурно разнообразие и съжителство човек-животно: наблюдения върху неаграрни ромски общности в дунавския регион
В исторически план неаграрните ромски/цигански общности в Европа често са влизали в разрез със социалните норми, акцентиращи върху привързаността към домакинството, към локалната среда и взаимозависимия начин на живот, които са характерни за адаптирането към стопанския поминък при уседналите общности. В периода 2020 – 2024 г. бе проведено теренно проучване на ромските махали Долинка (Словакия) и Махала (България) с цел да бъдат анализирани идентичността, функцията и паралелите между хора и животни по отношение на съжителството, възприемането и ефективното разпространение на малки ежедневни иновации. С помощта на тематични анкети бе оценен начинът, по който участниците в проучването от ромски произход интерпретират частичната адаптация към съжителството човек – животно в райони с основно селскостопански характер. Резултатите включват описание на данни и проучване на конкретни случаи, касаещи (1) съжителството на хора и животни, (2) традиционните функции и положително взаимодействие и (3) потенциал за унаследяване. Изследването предоставя количествени и качествени сведения за взаимоотношенията човек – животно, като показва, че културната идентичност на ромските общности се осмисля по сложен начин и играе важна роля в унаследяването и опазването на биокултурното разнообразие.
Лайфстайл миграция в село Игнатица, България
Статията разглежда феномена на лайфстайл миграцията в село Игнатица, Северозападна България. Въз основа на теоретични перспективи за лайфстайл миграцията и емпирични данни, събрани от подробни интервюта с мигранти, проучването изследва мотивите, социално-икономическия произход и опита в заселването им. Наблюденията показват, че мигрантите в Игнатица, които са предимно от Обединеното кралство и Германия, са водени от желанието за по-добро качество на живот, за по-ниски разходи и от възможност да развият самодостатъчен начин на живот. В допълнение статията разглежда тези наблюдения в рамките на по-широката проблематика на лайфстайл миграцията и на нейните последици за селските общности.
Език и идентичност сред еврейската общност от Видинския регион
Статията изследва връзката между език и идентичност въз основа на примера на юдео-испанския език и еврейската общност от Дунавския регион в северозападната част на българските земи. Основният фокус е регионът на Видин като градски център, където сефарадските евреи, носители на този език, се заселват още през XVI в. и там споменът за тази общност е съхранен и до днес. Приведени са примери и за други градски центрове в региона, като Лом, предвид миграционните процеси в рамките на Дунавския регион. Изследването се основава на теренно проучване, както и на данни, които могат да бъдат разделени на две групи, като първата обхваща примери от периода от заселването на евреите до ХІХ в., а втората съответства на ХХ – ХХІ в. Първата част на статията поставя анализираните примери в контекст, като очертава накратко историята на сефарадската общност с акцент върху Видин и региона. Втората част разглежда конкретни примери за връзката между език и идентичност през гореспоменатите периоди.
Индустриализация, благоустройство и демографски промени в пeриода на социализма (по примера на град Видин)
Статията разглежда трансформацията на Видин през социалистическия период, съсредоточавайки се върху индустриалното и градското развитие, демографските промени и ежедневния живот. След Втората световна война Българската комунистическа партия започва национализация, колективизация и бърза индустриализация, водещи до значителна миграция от селските райони към градовете. Общите за страната процеси протичат и в Северозападна България и крайдунавския град Видин. Индустриалният растеж в гр. Видин води до значително увеличение на населението в кратки срокове което води до жилищна криза, която е особено остра от началото на 60-те до началото на 80-те години. Въпреки демографската криза, засягаща региона от началото на 50-те години, Видин остава желано място за живеене поради по-добро градско планиране, възможности за заетост и образователни перспективи за децата.
Екосреда и жизнени традиции по горното течение на българския участък на р. Дунав (етноложко изследване по примери на гр. Лом и селата Арчар и Долни Цибър)
Студията представлява етноложко изследване по примера на три населени места в Северозападна България, разположени по протежението на р. Дунав. С помощта на качествена етноложка методология и при използването на техники от свързани научни полета като история, изследването очертава промяната в отношението между човешка и природна среда по примера на гр. Лом и селата Арчар и Долни Цибър. Теоретично студията се отнася към направлението на културната екология, което теоретизира отношението между човек и природа и взаимните влияния и въздействия. Влиянието на географския фактор върху културните характеристики, поминъчната структура и идентичността на местното население също е обект на анализ. В заключение се обобщава формирането на т.нар. културни пейзажи като резултат от човешката дейност и тяхното последващо влияние върху ежедневието на хората, живеещи по поречието на реката.
река Дунав (Български участък/горно течение)